Kom igjen! Rør på dere!
–Rør på dere! –Du også. Inn mot land.
Ai ai, sir.
–Jeg vet ikke, men hører at –I kystvaktsbarn er det fart
Jeg ligger øverst, for jeg er eldst.
Jeg sov alltid nederst.
–Tisset gutten over deg i sengen? –Der sa du noe.
Har skolen jenteboksing?
Å ikke klage, er det en god gjerning?
Ja da.
–Det er vår tolvte flytting, admiral. –Så observant, en super skipslogg.
–Hva bærer du på, William? –Ulike søknadsskjemaer...
–...og nummeret til nabojenta. –Utmerket.
–Altså: Christina Beardsley... –Christina!
Vi har akkurat flyttet hit. Du har vel ingen å prate med?
J–Crew. Jeg endrer adresse hos favorittbutikken min.
Tre, fire.
Liker du Connecticut, mrs Munion?
Det gleder meg å overvære borreliosens blomstring.
Du pakker visst ikke ut?
Lov først at det er siste gang vi flytter.
Du kommer til å like New London, Harry.
–Jeg bodde her som barn. –Har du vært barn?
Men du, jeg hørte ikke noe løfte.
Du vet hvordan livet er for militærbarn: nye steder, nye eventyr.
–Det er ikke siste gang? –Nei. Vi skal til Columbia.
Pappa skal ta befalet over hele Kystvakten.
En dag har jeg befalet over hele Kystvakten, så ikke irriter meg.
–Pakk ut, nå. –Ja, sir.
Se, admiral!
Kom tilbake, Fiona!
–Sinnssykt. –Kult!
Spennende. Fikser du ordren fra Saks er jeg din for evig.
Søt, ikke sant?
Takk, den er kjempefin. Jeg må skynde meg til møtet.
–Unnskyld, må du gjøre det? –Jeg er sånn. Ikke se på kameraet.
Gi litt plass. Ta et oversiktsbilde.
Vil dere høre sangen min?
Ok! Mamma hører på resten når vi er ferdige med jobben.
–Vær så god. –Kjempebra, Phoebe.
–Vi har nok alt, Helen. –En til, bare. Denne, kanskje.
Liker du denne, Lau?
Du, da. Den trenger drapering, en tanke Gucci.
–Sånn. Men i gull. –Alle kan se at du er min sønn.
Mamma!
–Hva? –Han maler rosene våre igjen.
–Det er kunst. –Uten talent kalles det ikke kunst.
Jeg må gå, Helen. Det blir nok bra sånn.
Jeg elsker denne, Max. Bare ett sekund.
–Det er noe galt med saksofonen. –Hva da?
–Jeg kommer. –Det høres likt ut.
–Hva har jeg på hodet? –Vi har funnet Rainbow, Jimmy!
Hvor er Rainbow?
Kom hit.
–Kom hit. –Takk for at du er tålmodig.
Han er her borte.
Så gøy!
–Gikk det bra, Aldo? –Jeg skinner, mamma.
Du skinner veldig.
Unnskyld, Max. Det blir litt ståhei her iblant.
Litt?
Nei, da. Dette er flott. Du og dine ti barn er talentfulle.
På neste møte skriver vi kanskje kontrakt i byen.
–Det høres bra ut. –Hei, Max.
–Unnskyld. –Vi ses, Max.
Forklar hvorfor du lot en singel fyr gå, uten å spørre om en date?
Hvem kan takle alt dette?
–Er alt dette ditt, admiral? –Nei, jeg bare passer på det.
–Da er det jo ditt. –På en måte.
Frank! Frank!
–Hyggelig å se deg. –Deg også, Darrel.
"Mad Dog" Beardsley.
Hvem hadde trodd at du skulle få styre stedet?
–Husker du min yngste sønn? –"Mad Dog" junior. Kan du bjeffe?
–Kaptein. –Du er helt over styr.
–Jeg ber om lov til å leke. –Godkjent.
Hurra!
–Mer disiplinert enn elitestyrken. –Når det er åtte mot én er man nødt.
Piraten "Mad Dog"!
Det er alltid høyeste beredskap med ham.
–Går du i det hele tatt på dater? –Ikke ennå.
Jeg kjenner en fin jente.
–Du ville likt henne. –Nei, takk.
–Men tenk på det. –Jeg skal tenke på det.
–Bra gjort, Paula. –Bra gjort, Paula!
–Hvorfor gråter mamma? –Det er sikkert hormoner.
–Har du matteleksen? –Får jeg fem dollar?
–I kyllingene der. –Takk for den.
–Skal vi gå og kle oss, mine damer? –Ja.
–Ha det. –Ha det, mamma.
"Gjenforenings–cruise."
Som om jeg har tid.
–Mamma! Micks hund spydde på Aldo. –Unnskyld!
–Jeg er bekymret. –Dette har jeg gjort mange ganger.
–Det vil gå kjempebra. –Vi sprer oss.
Vi treffes her etterpå, ok?
Kom. Det går bra.
–Nå tar jeg dere! –Superhelthoppere.
–Max var jo ikke din type. –Sluttet ikke du med svart?
Dette er batikk. Og det er kjøperen jeg interesserer meg for.
Takk, Phoebe.
–Ta dem med hit. –Hjem er for frie uttrykk,–
– ikke gode inntrykk. –Se opp!
Du forstår sikkert.
Skal du virkelig ha uniform? Det er jo stilig,–
–men det ser så militært ut.
–Da vet hun hva hun får. –Ok, men ikke fortell om alle barna.
–Hvorfor ikke det? –Det krever minst tre dater først.
Jeg har datet før. For noen tiår siden.
–Admiral? –Ja? Vet du at du kan si "pappa"?
Jaha. Skal hun bli vår nye mamma, admiral?
–Nei, det er en blinddate. –Ser hun ikke noe?
–Har hun sonar som en flaggermus? –Vil dere ikke svømme i badekaret?
–Ai ai, sir. –Sett i gang.
Vi gir henne et hint av hva som finnes under.
Iblant lurer jeg på hvor du kommer fra.
Fra mammas side.
Ikke sitt og vent.
Da sier Otter: "Er hun blind?" Og Ely vil vite om du er en flaggermus.
Fordi...
–Vil du ha rød eller hvit? –Rød.
Darrel drikker øl til alt.
Om han hadde fått en mugge til middag...ville han tatt imot.
–Vil du bestille? –Jeg kommer straks.
Ser du? Darrel ville blitt gal av det der.
"Du er her nå, så ta bestillingen!"
–Du snakker mye om Darrel. –Ja.
Vi var gift i syv år. Sa han ikke det?
–Han må ha glemt det. –Typisk ham. Jeg skal tisse.
–Helen? –Frank. Du er...
–Hva gjør...? –Si det først, du.
–Jeg er her på middag med... –Hei. Max Algrant.
Hva gjør du her? Sett deg, sett deg.
Jeg har vært her lenge. Barna skulle slippe "penger gir status".
Det der, ja.
–Er du her for gjenforeningen? –Nei, jeg kom med familien.
Jeg leder Kystvakt–akademiet. Jeg er admiral.
–Oi, en admiral med familie. –Du også. Det er flott...
–Vi er klare... –Ok.
–Det var hyggelig å treffe deg. –Deg også.
Ble du distrahert av medaljen for god oppførsel?
"Helen White".
16 137 treff.
Det er lett med Internett.
BALLETS KONGELIGE PAR
Æsj, han er gift.
Hvordan gikk det med Claudia? Litt av en dame?
Ja, det er utrolig at du ga slipp på henne.
–Sa hun at vi har vært gift? –Det ble nevnt.
Ba du om referanser? Kanskje dere passer sammen.
Vet du hvem som var på restauranten? Helen White. Høres det kjent ut?
Helen White... Vent!
Helen som du skulle gifte deg med? Det er skjebnen, eller trøbbel.
Hun var vakker, og sikkert gift. Hun var med en fyr og bar ring...
Da er hun trøbbel. Hva tenker du på?
Jeg var oppe hele natten og "googlet" henne.
–Jøss. Du har "googlet" noens kone. –Ja. Hva kan det bety?
–Jeg vet ikke. Noe snuskete. –Det er det ikke.
Jeg vil møte på henne igjen.
SKOLETREFF, NEW LONDON
–Husker du avgangsklassens piknik? –Tordenstormen, da alle skrek?
Så krøp vi under robåten.
Vi kom ikke ut, selv om det hadde sluttet å regne.
Uansett... Max er en heldig fyr.
–Max? Du tror vi er sammen. –Du har jo giftering.
Jeg tok den aldri av. Min mann gikk bort for fire år siden, en bilulykke.
Så fælt. Jeg forstår.
–Jeg mistet kona mi. –Så trist.
Akkurat som før. Frank og Helen holder hverandre i hånden.
–Søtt. –Vil du danse?
Hvor mange barn har du?
–Hvor mange har du? –Si det først, du.
Du får vite det uansett. De er for mange til å gjemmes i garderoben.
Åtte.
Jeg har ti.
–Har du ti? Nei... –Jo da.
–Jeg har ti. –Sa du ti?
Jeg fikk fire og vi adopterte seks. Det var ikke det vi planla.
Vi var fosterforeldre, og forelsket oss i alle sammen.
–Høres vel rart ut. –Du trenger ikke forklare.
Jeg trodde ikke at jeg skulle like å være pappa.
Kona mi ville ha en stor familie. Det føles helt naturlig nå.
Hender dette virkelig?
Jeg håper det.
Og da fridde jeg.
Og jeg sa ja.
Det var spontant og kjemperomantisk.
–Har du giftet deg? –Uten å si noe?
Da du dro til Guam sendte du jo mail.
–Hvem tar snakkepinnen først? –Kan jeg få den?
Er du gal?
Ok! Hysj, jeg har snakkepinnen.
Han er en flott mann. Jeg beklager at dere ikke fikk være med. Han har...
–Ti barn?! –Folkens!
Folkens!
Det kommer til å bli gøy å ha ti nye søsken.
Kom igjen, gruppeklem. Kom hit, da.
Det blir gøy.
Men hvor skal vi bo?
Ok, opptelling. Fem...ti...femten,–
–seksten, sytten, atten, pluss grisen. Alle er her.
Innen dere prøver å komme inn på soverommet:
–Hvor innkvarteres jeg? –Bak kjøkkenet. Liker du huset?
–Det har en viss... –Sjarm?
Lukt. Som paprikapulver med et snev av...våt hund.
Så fint at du liker det.
Ok, ok.
–Besetning! –Barn!
Ok, barn! Oppstilling for innkvartering.
For hva?
–Utdeling av rom. –Alle ser på skjemaet.
Baderomsskjemaet er fargekodet.
Det er bra, kjempefint. Vi trenger litt organisering.
Veldig bra jobbet, elskede.
Mamma gifter seg og vi blir vervet.
Hit, Fiona! Kom tilbake!
Du, hva er det for et merke?
–Det er ganske kult. –Flådde dyr.
–Ferdig! –Du er syk.
–Hva gjør du? –Innreder.
–Nei, det der er vandalisering. –Jaha...
Glem det!
Kom tilbake, Fiona. Hit med det. Spytt ut!
–Hva er det som skjer? –Gi meg den.
Hvor er mobilen min?
Du er død. Ikke grisen, men du.
Mamma! Hun jager meg.
Løp, Fiona.
–Barn! –De blir kjent med hverandre.
De trenger bare å settes i gang.
Hent en liter solkrem. Jeg har en plan.
Ok.
–Hva synes dere om My Way? –Hvem skal seile den?
Vi, familien Beardsley, skal seile henne, mens dere peller nese.
Nei, vi skal seile henne sammen, som tentaklene på en blekksprut–
– ledet av én hjerne. –Barna har hver sin hjerne.
–Det er bare en metafor. –Nei, du.
Stol på meg. Etter en time på sjøen er de bestevenner.
Ok. Forbered dere.
–Slå! –Slå hva?
Hørte ingen etter ved gjennomgangen av normalt sjøvett?
Jeg har krem i øynene.
Vi går og vasker det vekk. William styrer, mrs Munion tar barna.
Ikke noe problem.
–Ta bort kameraet. –Jeg fanger livet til havs.
Kan du fange neven min med ansiktet?
–Otter har tisset på seg. –Nei, det er vann.
–Det lukter ikke vann. –Jeg sier fra til pappa.
Jeg sier fra til mamma.
–Jeg er dårlig. –Se på horisonten.
Vær beredt på å heise seilet, Kelly.
Hva gjør du? Pass på hva du gjør.
Heis fokken!
Vent, slipp meg ned! Slipp meg ned!
Slipp, misfoster!
–Taper. –Ler du i vannet også?
Han vil drepe meg!
Så ekkelt!
–Hva foregår? –Se opp!
William! Snu! William!
–Hva foregår? –Ingen fare, kjære.
Er dette normalt sjøvett?
Nei.
Du overså en liten flekk der.
–Hva er det? –Seilerfamilien får forbli en drøm.
Se det fra den lyse siden. Du fikk tilbringe en dag til sjøs med meg.
–Ja, det var jo ganske fint. –"Ganske fint"?
Jeg skal gi deg "ganske fint".
Vi hører dere.
–Nei, det gjør dere ikke. –Om vi er musestille.
–Enda stillere. –Jeg vil høre, jeg sover bedre da.
–Jeg vil ha stillhet. Hold kjeft. –Det er stygt å si "kjeft".
Kanskje om vi er musemusestille.
For en sinnssyk familie!
–Kanskje om døren fungerte. –Ja, i morgen.
–Få henne til å slutte. –Revelje!
Klokken er 6.05, stå opp! Kom igjen, rør på dere!
–Hvem slakter en geit? –Her er skjemaet for latrinene.
Dere får syv minutter. Ikke sløs med tiden.
Hvorfor føles det som et fengsel?
–Fant motepolitiet deg? –Den satt, jenta mi.
–Hvorfor denne øvelsen? –Vi øver ikke. Vi trenger orden.
–Snart gjør du dette i søvne. –Jeg sover.
–Får jeg potetkakene? –Gi meg frokostblanding.
Kan jeg få en pannekake, Kelly?
Takk.
Vil noen spise grøten min?
–Unnskyld. Var det leksene dine? –Hør etter!
Før dere går til skolen må vi gjøre en ting.
Er alle klare?
Hei, dere har ringt Frank, Helen, Harry, Aldo, Phoebe...
William, Otter, Ely, Christina, Ethan, Mick... Nei!
–Er dere misfostrene? –Jeg har hørt at dere har 25 søsken.
Nei, bare seksten.
–De sover i skuffer. –De deler på ett par underbukser.
Atten barn. De er som "The Brady Bunch".
"Fem på eventyr" ganger tre, pluss "Tre musketerer".
Jeg liker matte.
Hei!
Helt utrolig. Jeg må både høre det hjemme og se turneen.
–Alle trenger ikke bakgrunnsdansere. –Bare de dyktige.
Hei.
Glem det.
–Hva snakker du om? –Nick er søt, men overfladisk.
Så han er kanskje din type.
Hvor er admiralen? Jeg vil klage. Phoebe er en dust.
–Han vil ødelegge livene våre. –Han giftet seg, og vi må lide.
–Ikke nødvendigvis. –Hva gjør du?
Jeg endrer litt i skjemaet. Uten tillatelse, selvsagt.
Det kan jeg takle.
Kom igjen. Det er ikke plass til mer sminke i ansiktet ditt.
–Skaff deg en klokke. –Vi var først.
Jeg så på skjemaet. Det er endret.
–Vi burde banke dem. –Ja!
Ingenting sier "ut av baderommet" mer enn...
Det brenner!
Gå nedenunder!
Kom igjen!
North vant!
Kom, vi ser.
Fint håndkle, Christina.
–Dere er døde. –Men rene.
–Kan dere stå nærmere? –Hva gjør du, Naoko?
Jeg sender det på Internett.
Kom.
Dette er snakkepinnen. I denne sirkelen får man ikke dømme andre.
Den som har pinnen, får snakke uten redsel eller avbrudd.
Du kan vel starte, William. Si det du trenger å si.
Vent.
Noen må da ha noe å si.
Ok, om jeg får avbryte, så tar jeg snakkepinnen.
Jeg har noe å si.
For å gjøre dette huset til et hjem...
...har jeg laget et lite skjema.
–Du tuller. –Han tuller ikke med skjemaer.
–Vi må gå. Ellers kommer vi for sent. –Ja, vi må gå.
Alle skal komme hjem rett etter skolen. Vi rekvirerer forsyninger.
Tre av.
For et fint skjema, Frank. Du har visst jobbet mye med det.
Denne er helt unik.
Gi meg den.
–Det var en katastrofe. –Ingen ble skadet.
Hva holder du på med? Du løy da du sa han var en taper.
–Han er en taper. En sexy taper. –Kult.
Takk for advarselen. Jeg skal gjøre deg en gjentjeneste.
Hun virker søt.
Kan admiralen bygge en sandkasse?
–Når vi har jobbet litt på huset. –Hurra, en sandkasse!
–Lag Blå: sparkel. –Lag Rød: isolering.
–Slutt! –Jeg traff deg ikke.
–Gi meg den. –Vil du ha ballen? Hent den, da.
Kan du hjelpe til her?
–Den er min. –Nei, min.
Jeg vil ha den. Det er min ball.
–Hei, pappa! –Hvordan stopper man?
Otter! Ely!
Hallo, der!
Stopp, stopp! Brems, brems!
–Denne? –Hvor er bremsen?
Dra i spaken. Den andre spaken.
–Den andre spaken. –Oi, nei.
Dra i spaken. Den andre.
Dra!
Ely, Otter! Admiral! Hvordan gikk det? Jeg hjelper deg.
Hvor er guttene? Hvor er guttene?
Otter!
En sandkasse!
–Hvordan går det? –Bra. Snart er vi i gang.
Du har anstrengt deg mye for en lyspære.
Et fyrtårn uten fyr er bare et tårn.
–Og det er et problem fordi...? –Har jeg fortalt om fyrvoktersken?
Fyrvoktersken? Nei, det hadde jeg husket.
For lenge, lenge siden fantes det en fyrvokterske.
Vent litt. Er ikke fyrvoktere skjeggete gubber?
Nei, da. Hun var veldig pen. Hun hadde langt, rødt hår.
Hun var høy, med utrolig fin kropp.
Mannen hennes var sjømann.
Han var redd for at hun skulle finne en annen.
Da sa hun: "Så lenge lyset er tent,–
–er hjertet mitt ditt."
Fra og med den dagen kunne han til sjøs–
–titte bakover og se lyset...
...og vite at hans elskede brød seg om ham.
–Frank? –Ja, min skjønne fyrvokterske?
–Vi gjør vel det rette? –Vi har hatt en tøff start.
Kom, så skal jeg vise deg noe.
Ser du? Det er et kompissystem.
Vi smelter sammen til en familie nå.
Det vil kanskje fungere.
Du må vende på den.
Tykkere, Kelly. Tykkere.
Otter og Ely leker ute, Ethan og Algo leker inne.
–Marisa og Bina... –Kan vi plante?
–Plante høres flott ut. –Hurra! Blomster blir gøy!
Da kan vi dra til et romantisk sted jeg vet om.
–Jeg henter nøklene. –Kan du passe barna?
–Ja visst, jeg låser dem inn. –Bra.
De trenger ikke låses inn. Bare pass på dem.
Vi kommer tilbake. Mrs Munion har ansvaret.
Endelig litt tid for oss selv.
–Unnskyld meg. –Beklager, vi sjekker kvaliteten.
–Vi utfører produkttester. –La den være.
–Jeg beklager virkelig. –Vi prøver den. Nei, vi tar sofaene.
Hvorfor må vi jobbe for å bo med dem?
Hva foreslår du?
–Slipper du en stinkbombe? –Se og lær.
–Hei, du! –Pass på!
Kom hit.
–Sprutet du farge? –Hva snakker du om?
–Er det der min topp? –Ja, takk og lov.
Ta den av.
–Hvordan våger du? Slutt! –Mine klær.
–Dette er ingen byggeplass. –Du bestemmer ikke over oss.
Her får du.
Den der er min. Gi meg den.
Taper!
Hva er det for en lyd?
Tapetet mitt!
–Hva skjer? –Nå er dere ille ute.
Ta ham!
Hallo! Slutt.
Slutt! Hører dere, slutt!
Slutt!
Dere rev ned huset, ødela hagen og malte grisen.
Dere gjorde en gammel foajé–
– til et bilde av Jackson... –Pollock.
–Det var hennes feil... –Jeg er ikke ferdig.
Mamma og jeg vet at dere ikke kommer overens.
Men dere får late som om dere liker hverandre til dere faktisk gjør det.
Til dere har lært dere hvorfor dere er...
Til dere har lært dere hvorfor dere er så flotte,–
–krever vi høflighet og samarbeid.
Ellers slår jeg med hammeren.
–En ekte hammer? –Det er en metafor.
–Ikke vær redd, Aldo. –Skal jeg finne hammeren?
Det er ikke en ordentlig hammer. Det var bare et uttrykk.
Nå tenker alle på det vi har sagt. Ikke på hammeren.
Glem hammeren.
–Nå rydder vi. –Men først...
–...gruppeklem. –Ok, da.
–Skal vi virkelig klemme? –Ja.
Da så, gjengen. Vi får vel få denne klemmen unnagjort...
...eller noe. Det er en ordre.
Sånn, ja. Kjenner du ikke varmen, elskede?
Ok, folkens. Det er på tide med en våpenhvile.
Vi må jobbe sammen mot en større fiende.
Fienden er mamma og pappa.
–Hva snakker du om? –De driter i at vi ikke trives.
–Nettopp. Vi sitter i samme båt. –Ja, noen av oss.
Noen vil ha hele kjærestemarkedet.
–Du tok toppen min. Nå er vi skuls. –Ingen liker dette,–
–men om vi vil ha en slutt på det, må vi få dem til å krangle.
–Hvordan? –Vi driver dem til galskap.
Helen!
Jeg vil gjøre det!
Dette er "Soldatens morgennyheter".
Dette er sportsnakk. Patriots skal...
–Å nei. –Hvor er bladgrønnsakene?
–Frank har visst handlet litt. –Hva er det som lukter?
Så barbarisk...
–Skal vi ta oss en kopp te? –Gjerne.
–Jeg elsker ettermiddagste. –Ja, men vi må koke den.
Helen!
Giv akt!
Gevær på skulderen!
Høyre om!
Gevær frem!
–Det ser bra ut. –Ikke sant?
–Skyt, klare, skyt... –Frank?
Bajonett på!
–Tenk om han slår med hammeren. –Nei, da.
Men det føles galt. Det er farlig for de små.
Tro meg. De er biologisk beskyttet av søthet. Det blir gøy.
–Slutt! –Fint, ikke sant?
Det var dumt gjort.
Hva foregår? Oi, gutter. Det der var ingen god idé, eller hva?
–Nei. –Det var viktig. Si unnskyld.
–Unnskyld. –Gå ut og lek, nå.
–Vent nå litt. –Var det alt? "Gå ut og lek."
De er fire år, hva mer kan man gjøre? Hammer...
–Dask på stumpen? –Selvsagt ikke. Vi dasker ikke.
Det gjør admiralen.
–Et klaps på stumpen sier sitt. –Du dasker ikke mine barn.
–Var de ikke våre barn? –Jo, våre barn, da.
Ok, greit. Da får de vel løpe nakne og ville.
Hurra!
Fungerer det?
Var det svar nok?
–Komiteen ble imponert. –Jeg tar arbeidet mitt alvorlig.
–Det har sjefene fått med seg. –Sjefene?
Jeg er en av sjefene, og jeg har merket det. Komplimenter er feminint.
–Jaså, takk. –Søren, heller.
Jeg er stolt av deg. Du fortjener alt sammen.
Helen? Vi fikk Saks.
–Hva?! –Vi fikk Saks.
Jeg fikk Saks! Jeg fikk Saks. Det er utrolig, Max.
De vil ha tolv nye modeller til fredag.
Til fredag? Jeg blir både redd og oppspilt.
–Det går nok bra. Frank støtter deg. –Jeg antar det. Best å starte, da.
–Er disse bedre? –Nei.
–Da er du klar. –Takk.
–Unnskyld for tavlen. –Det gjør ingenting.
Hei...
Bli venner, da.
–Hun er ikke så dum. –Du blir ikke yngre.
–Får vi være i fred? –Ja, jeg skal gå.
–Jeg beklager det som skjedde. –Jeg også.
Hvordan gikk det på møtet? Nevnte han forfremmelsen?
Nei, egentlig ikke. Det er uansett bare en drøm.
Så lett blir du ikke kvitt meg. Hvordan har din dag vært?
Jeg spiste og jobbet, og så gjorde jeg en stor avtale med Saks.
Nei... Så gøy! Det er jo fantastisk.
–Jeg er så stolt. –Jeg gledet meg sånn til å si det.
Hva kan jeg gjøre for å hjelpe deg? Skal jeg organisere atelieret?
Nei. Det er allerede organisert.
Selvsagt. Jeg kommer nok på noe.
Folkens, folkens! Hør etter!
Mamma kommer til å være veldig opptatt i et par dager. Oppfør dere.
Det er en ordre.
–Ethan, Aldo! –Unnskyld.
Jeg antar at vi må vaske litt ekstra også.
Ja. Tre av.
Jaså, vasking? Jeg vet hvor vi skal starte.
Sterke farger, stryking og hvitvask.
Sokker.
Er det noe du har glemt, Michael?
–Hold kjeft. –Den der er min.
Er det fikset?
Barn!
Jeg kan ikke forstå hvor de blå fløyelsknappene har tatt veien.
–Hvem gjør sånt? –Det er ryddet!
Jeg kan ikke jobbe i "ryddet". Jeg har en frist. Hvor finner jeg ting?
Det semskede skinnet var under pelsen.
Hvor er fuskealligatorskinnet?
Vi trodde du likte det. "Når skipet er rent, er det lykkelig."
Hei!
Oi!
Pent og prydelig.
–Du bare måtte, Frank? –Unnskyld?
Jeg forstår ditt behov for å rydde huset. Men dette er mitt.
Jeg trenger litt respekt. Du tar livet av meg.
Har jeg gått glipp av noe?
Overreagerer du ikke litt nå?
Jeg? Glem det, Frank.
Du skulle daske guttene–
–da de ødela det dumme skjemaet ditt, men jeg får ikke bli opprørt.
Det skulle jeg ikke, og skjemaene er ikke dumme.
Skip i kaos synker.
Hjem er til for frie uttrykk, ikke gode inntrykk.
I det militære er det ikke plass til uttrykk.
Vi er ikke militære. Det er du som er det.
Jeg trodde du ville jobbe bedre i et ryddig atelier.
–Jeg visste at du bestemte dette. –Ikke i det hele tatt.
Kanskje ikke direkte, men all den militære hjernevaskingen...
Du glemte sykelig selvkontrollert. Er jeg det?
Ja.
Da skal jeg sove et annet sted.
Jeg fikser det.
Offiserssøvn pågår.
Heia, Kelly!
Ta dem, fremover, ta dem!
Vink med henda, til alle venna.
Synes du at Kelly er best, så si som meg: heia!
–Heia! –Heia!
Heia, Kelly, heia Kelly motstanderne...
...er det ikke mye sprell i!
–Vi har søstre fra... –New Delhi!
Motstanderne er det ikke mye sprell i! Vi har søstre fra New Delhi.
Fase to. Vi trenger bare én ting til for å dytte med over kanten.
At de oppdager deg og Phoebe sammen, eller Christina og Phoebe sammen?
–Eller at jeg kveler deg. –Kommandøren kommer.
De må på middag, og mrs Munion har fri.
Med to ord: "par" og "ty".
–Party. –Jeg forstod det.
Mamma bryr seg ikke og Frank hater det.
Jeg kan ikke. Jeg skal lage plakater til valget.
Er de fra 1959? Med disse blir du ikke engang korridorvakt.
–Tenk deg dette sprayet i tre farger. –Jeg vet om noen som fikser sånt.
–Beardsley i elevrådet. –Stem på Beardsley.
Stem på Beardsley. Du er en kul fyr.
–Hva? –Elevrådsvalget.
–Hei! –Her.
–Dette kan få meg valgt. –Noen kan tro du er kul...
–...om de ikke kjenner deg. –Morsomt...
Vi er hjemme etter midnatt. Pass på så barna ikke er oppe for lenge.
–Er du ferdig? –Om et minutt. Tar du tiden?
Nei.
William og jeg lurer på om vi kan få besøk av noen venner?
–Utrolig. –Kan vi det?
–Ja, elskling. Ha det gøy. –Du, også.
–Hun gikk på den. Hvor er småbarna? –Jeg har fikset det.
Brus!
Mine damer og herrer. Først vil jeg takke admiral Beardsley–
–og hans kone Helen for denne flotte kvelden.
–Du styrer skipet med fast hånd. –Du skulle sett meg til sjøs.
Derfor gir jeg i kveld min anbefaling–
–om at admiral Frank Beardsley blir min etterfølger.
Du kommer til å være til sjøs når du ønsker at du var hjemme,–
–eller i Washington når du ønsker at du var til sjøs.
La oss alle reise oss for kommandør Beardsley.
Takk, kommandør Sherman.
Jeg vet at...
Dette er en utrolig sjanse, og en stor ære.
Men jeg har akkurat startet her på skolen,–
–og det ville ikke vært rett mot mine kadetter–
–eller min nye familie, som nesten er fler enn kadettene.
Og derfor må jeg respektfullt takke nei.
Jeg håper at dere vet hvor beæret jeg føler meg.
–Vil du sove på saken? –Nei, sir. Jeg er sikker. Takk.
–Jeg stiller opp. –Han er bare for mye...
Vil du sove på saken, forstår jeg det.
–Står til? –Hva gjør du?
Det jeg tjener, deler jeg med alle. Minus mine 10 %.
–Hvor kommer ølen fra? –Ikke se på meg.
–Jeg har ikke bestilt pizza. –Ordren er på 379 dollar, og driks.
–379? –Og driks.
Jeg kommer.
Ekkelt.
–Du, Christina. Kul fest. –Hei, Nick.
Phoebe samler penger til pizzaene.
–Jeg kom kanskje for å treffe deg. –Meg?
Oi. Tenk at du liker meg.
–Du er pen. Hvorfor ikke? –Kanskje fordi...
Phoebe er søsteren min.
–Hei, Phoebe. –Stikk, taper.
–Beklager. –Nei, jeg beklager.
Gutter skal ikke komme mellom oss.
Som om det er sannsynlig. Kom, nå.
Pust dypt.
Fin hatt.
Jeg har lett etter deg.
–Phoebe! Hva foregår? –Mamma sa vi fikk invitere venner.
–Sa du det? –"Noen venner", sa jeg.
–Jeg gikk ikke med på dette. –Hvor er de andre? Hvor er småbarna?
Må...ha...mer...sjokolade.
Rekk opp hånden alle som bor her.
Alle andre som er igjen om fem minutter, verver seg til Kystvakten.
Jeg mangler 379 dollar...
–Til kjøkkenet. –Oppstilling, alle sammen.
–Oppstilling, sier jeg! –Dylan og Phoebe. Jeg er skuffet.
Skuffet? Er det skuffet du er, Helen?
–William og Christina. –Ta det rolig.
Det har vært rolig nok her. Det fungerer ikke.
Jeg burde ha brukt fornuften. Det er det regler er til for.
Hører du deg selv? Alt er ikke regler. Du er som en militærrobot.
Jaså? Du er som en hippie.
Dere har en time på dere til å rydde opp.
Det er ikke galt å ha regler. Hele universet lever etter regler.
Regler er det siste barna trenger fra meg. Jeg kan bare én regel:
Alt dette kan tas fra deg når som helst. Hvem trenger regler da?
Jeg kan ikke leve som dette, ikke barna heller.
–Jeg vet ikke hvordan dere gjør det. –Det gikk fint til vi ble sammen.
–Alt var pent og pyntelig. –Frank...
Vi kastet oss inn i dette.
Jeg trodde vi kunne fortsette der vi sluttet, men det var lenge siden.
Kanskje det.
Vet du hva, Frank?
–Ta den jobben. –Jeg vil ikke ha den.
Vi vet begge hva fornuften din sier deg. Vær så snill, gå.
–Er du ikke broren min lenger? –Jeg vet ikke.
Kaker, noen?
Helen gråt seg i søvn. Vi burde skjemmes, det er vår feil.
Mamma var lykkeligere enn hun har vært på lenge. Vi ødela det.
Det var sånn vi ville ha det: to separate familier.
Jeg visste ikke at det ville føles sånn.
Ja.
–Hallo? –Hei.
Det er meg.
Hei.
Jeg har tenkt mye på det du sa.
Og jeg...
Jeg tror at jeg kanskje skal ta den jobben.
Ja... Vi må prate med barna, Frank.
Jeg sier det til dem.
Ok.
–Vi ses, da. –Adjø.
–Se, det er misfostrene. –Gå hjem til skoen deres.
–Hold kjeft. –Sa du "hold kjeft"?
Hva? Bråker du med brødrene mine, får du med meg å gjøre.
–Og med meg. –Og med meg.
Og meg.
–Og med meg. –Alt er ok.
–Er det de som misliker storfamilier? –De sier at vi deler underbukser.
–Det er uvitende. –Hvordan stopper man det?
–Med utdannelse? –Med bank.
–Hva skjedde? –De bråkte med brødrene våre.
–Men vi fikset det... –...som en familie.
Du vant valget!
–Bra jobbet. –Du hjalp meg.
Pappa!
–Jeg vil fortelle! –Du babler sånn.
Hør etter.
Jeg har noe viktig å fortelle.
–Skal vi flytte? –Hva? Nei!
–Bare fordi du og mamma kranglet... –Det var en stor krangel.
Alt er vår feil.
Vi ville at dere skulle bo med folk dere ikke hadde noe til felles med.
Det var selvopptatt og tykkskallet.
Jeg ville gjerne pratet mer, men skipet seiler snart.
Hvor da?
Jeg skal treffe alle på østkysten, for å forberede min nye tjeneste.
Opp med munnvikene.
Om dere noen gang trenger noe, det gjelder alle North–barna,–
–bare ring, så kommer jeg. Ok?
Ha det, Frank.
Du kan dette, William. Mrs Munion tar dere til Washington.
–Ikke dra. –Vær så snill.
Hør her. Jeg lover at alt blir som det var før.
Dette er siste gang vi flytter.
Jeg må dra.
Skal du ikke fortelle at du ble valgt inn i elevrådet?
Det spiller ingen rolle lenger.
–Vi skal pakke og flytte som vanlig. –Skal vi bare gi opp?
–Du kan dette. –Vent, William!
–Hva?! –Jeg vil ikke miste enda en mamma.
Han har rett.
Vi får stoppe båten.
Kelly! Noen må vente her på mamma.
Vi andre kjører i gang.
Besetning! Giv akt!
Vi gjør mamma glad om vi legger alt tilbake.
Ja!
Hjelp!
Mrs Munion!
Nei! Gud!
Mrs Munion!
Hjelp!
Hold deg fast!
–Se, mamma! –Hva foregår, mrs Munion?
Jeg støvsugde i vei, og...
–Hvor er de store barna? –De skal stoppe pappa.
Vi er her og roter, siden du ble sur da vi ryddet.
Vi ombestemte oss. Vi vil ikke splitte dere, vi vil bo sammen.
Ville dere splitte oss?
–Kom! –Nei!
–Vi må gå. –Husker du ikke at dask ikke virker?
Nei, ingen dask, elskling. Jeg vet hva vi gjør.
–Kommandør på broen. –Velkommen.
Hyggelig å være om bord.
–Vi er klare for full fart, admiral. –Spør admiral Beardsley.
Du gir ordre, Frank.
Hva beordrer du?
–Stopp! –Stopp.
Hva nå, da?
Det er barna mine.
–Ta ned seilet. –Ja, kaptein.
–Kom inntil siden. –Ai ai, sir.
KYSTVAKTEN
–Hva gjør dere her? –Stopper deg.
Vi må bekjenne noe. Vi lå bak alle kranglene.
Vi ville splitte dere, så alt ble som før.
Vi gjorde en feil. Vi vil være en stor familie.
Vi må være sammen.
Jeg beklager, men det er for sent. Mammaen deres er veldig...
Min vakre fyrvokterske.
–Jeg beklager. –Jeg også.
–Det er her jeg hører hjemme. –Ja.
Jeg tror at barna mine er enige.
–Barna dine? –Barna våre.
–Vil du gifte deg med meg igjen? –Ja.
Men denne gangen gjør vi det riktig.
Vet du hva vi trenger? Gruppeklem!
Du har kommet til: Frank, Helen, Harry, Jimi, Marisa, Aldo...
Joni, Phoebe, William, Otter, Ely, Christina, Ethan, Lau og Kelly.
Tekst: Ida Walle Thorsen www.broadcasttext.com